Ave, keisari Caligula! - Ave!
Haluan toivottaa tervetulleeksi Neuvostoliiton puolustajan,
mutta ensin kysyn, kuka Neruda on.
Toisaalla hän höpöttää rauhasta,
mutta puolustaa niskoittelevia lakkoilijoita.
Millä oikeudella hän parjaa presidenttiä
ulkomaisille lehtimiehille?
Puhun teistä, herra! Puhun teille. - Kuuntelen kyllä, senaattori.
Te kai olette Neruda? - Niin olen.
Äskettäin olitte vielä Ricardo Reyes.
Miksi vaihdoitte nimenne, oletteko varas?
Hiljaisuus!
Miten uskallatte? - Kysyin vain.
Kunnioittakaa senaattoria! - Olkaa vaiti, moukat!
Senaattori Nerudalla on puheenvuoro.
Kiitos tämän paskasenaatin puheenjohtajalle.
Ensin haluan kiittää Venäjän kansaa
maailmanrauhasta ja fasismin kukistamisesta.
Toiseksi kiitän kommunistista puoluettani
työläisten oikeuksien puolustamisesta.
Näitä oikeuksia poljetaan taas, senaattori.
AY-johtajia ja kommunisteja vangitaan.
Syyllinen on presidenttinne, petturi González Videla,
joka myi sielunsa pohjoisen imperiumille.
Te hänet valitsitte. - Valitettavasti, me yhdessä.
Olimme kaikki niin idiootteja.
Anteeksi.
Toisesta maailmansodasta on vain kolme vuotta.
Täältä, tästä hilpeästä talosta, alkaa pian fantastinen jahti.
Näin kuvittelinkin vasemmiston juhlivan,
silloin kun nurinaltaan ehtivät.
Pohjimmiltaan he ovat onnellisia ja rakastuneita.
He nauttivat, kun muut raatavat ja kärsivät.
Tässä luolassa kokoontuvat älyköt,
taiteilijat, jotka kiersivät maailmaa ja palasivat onnellisina.
Neuvokset ja juristit.
Rikolliset tarvitsevat kravattimiehiä,
viranomaishuijauksen maistereita.
Don Pablo ei ole vielä valmis. Hän pukeutuu Arabian Lawrenceksi,
erämaan sissiksi.
Nerudan vaimo. En ymmärrä häntä.
Argentiinalainen aristokraatti, joka opiskeli Pariisissa
ja päätyi rautatietyöläisen pojan ohjaajaksi.
Miltä näytän?
Kukaan ei tunnista sinua.
Pyydän hiljaisuutta!
Pyydän hiljaisuutta! Kiitos.
Ohjelma jatkuu. Seuraa illan isännän yllätys.
Runoilija Pablo Neruda!
Hän kerää kaikkien katseet.
Kaikkien huulet.
"Tänä yönä voin kirjoittaa surullisimmat säkeeni."
Kaikki haluavat suudella häntä,
pitää häntä kädestä,
nukkua hänen sängyssään.
Sanotaan että hän tuoksuu levälle.
"Yötuuli kiertelee taivaalla ja laulaa."
Mikä häpeä lausua taas sama kouluvärssy.
Hän kirjoitti sen yli 20 vuotta sitten.
"Minä rakastin häntä, ja toisinaan hänkin rakasti minua."
Naiset kai kuvittelevat,
että hän rakastelee ruusu hampaissaan.
Ja että suudelmien jälkeen hän kirjoittaa heistä rakkausrunoja.
Hän on rakkauden kuningas.
... "minäkin rakastin häntä."
"Tänä yönä voin kirjoittaa surullisimmat säkeeni."
"Ajatella ettei minulla ole häntä."
Eivät tiedä, millaista on nukkua lattialla,
vaikka ovat punaisia.
"Kuunnella valtavaa yötä,
sitäkin valtavampaa ilman häntä."
Jos tulisi bolševikkivallankumous, he pakenisivat ensimmäisinä.
... "kuin kaste niittyyn."
Nerudaa sanotaan maailman merkittävimmäksi kommunistiksi.
Hän uskoo kai työläisten liittoon,
siihen, että Chilen bolševikkipuolue tekee historiaa.
Vettä, kiitos. - He ovat töissä.
Viekää se pois.
Kiitos.
Tulemme puoluekomitean hätäkokouksesta.
Hiljaa!
Meitä pyydettiin ilmoittamaan,
että hallitus on karkottamassa ay-johtajia.
He pyysivät ilmoittamaan, että...
Menemme maan alle.
Minäkin?
Kyllä, te myös. - Ei kai?
Ei.
Olen täysin varma,
että ennemmin tai myöhemmin, jo pian,
tämä riistojärjestelmä tuomitaan,
ja sen kätyreitä ja vaalijoita
aletaan kutsua niiden oikeilla nimillä.
Kiitos. - Hiljaa!
Pyydän hiljaisuutta.
Chilessä ei ole sananvapautta, emme elä pelosta vapaina.
Tänään, 6. tammikuuta 1948,
minua vainotaan, koska puolustan yleviä pyrkimyksiä.
Jouduin ensimmäistä kertaa oikeuteen
kerrottuani, miten oikeuksia tallataan.
Kaikista paikoista juuri täällä,
täällä Chilessä.
Miksi he ryhtyvät tähän?
No, kommunistit vieroksuvat työntekoa.
Mieluummin he polttaisivat kirkkoja, jotta tuntisivat olevansa elossa.
Chilen yläluokka pröystäilee mielellään.
Runoilijaan tämä ei tee vaikutusta.
Hän on tottunut Pariisin salonkeihin. Tämä provinssin kopio huvittaa häntä.
Silti hän pitää siitä.
Alessandri on ollut kahdesti presidenttinä.
Nyt hän johtaa senaattia.
Hänen pöytälaatikossaan on avain, siinä lukee "Chile".
Me chileläiset olemme hänen lakeijoitaan.
Hyvää iltaa.
Tapasin presidentin, hän on allapäin.
Niinkö, miksi?
Koska loukkasitte häntä parjauksillanne ja kerskailullanne.
Pyrkimykseni on vahingoittaa häntä.
Kirjoittakaa kirja vankilasta päästyänne.
Nimi voisi olla "Vankilarunot".
Surkea nimi. Ette tiedä aiheesta mitään.
Poliitikon röyhkeys voi olla myös ihailua.
Pyydän että suljette Pisaguan ja vapautatte toverini keskitysleiriltä.
En halua. Pyydätte mahdottomia. - Luulin ettette ota vastaan käskyjä,
mutta olettekin petturi Gonzálezin lakeija.
Terävä kielenne on syy ongelmiinne.
Ei, vaan se, että olen kommunisti.
Totta, mutta olette myös agitaattori.
Sitä en kadu. - Vaan mitä?
Että teistä tuli porvari? - Sitä että tuin petturia.
Kirjoititte hänelle runonkin.
Ironista, eikö? Mutta kampanjan aikana.
Joillakin pettureilla on karismaa. - Olen eri mieltä.
Te ja toverinne janositte valtaa.
Uskoitte populistin lupauksia.
Mitä pahaa vallan tavoittelussa on?
On meidän vuoromme päästä La Monedaan.
Miten te hallitsisitte?
Neuvostodemokratian keinoin. Valta on sotilailla ja työläisillä.
Luoja meitä armahtakoon!
He sotkevat linnan pähkinöillä ja viinillä.
Lakitekstit ovat täynnä kirjoitusvirheitä.
Ehkä, mutta hautausmaille mahtuu muitakin kuin poliittisia vankeja.
Älkää viitsikö, senaattori.
Luulette, että kommunismi kukistetaan
ajamalla meidät maanpakoon ja heittämällä tyrmään.
Annan teille neuvon.
Paras ratkaisu on tappaa meidät.
Sillä ongelmanne on ratkaistu.
Joku ei kohta voi vastustaa kiusausta.
Kuka? Tekö?
Harkitsen asiaa.
Korkein oikeus vahvisti syyllisyytenne.
Teidän on poistuttava heti maasta. - Kuunnelkaa, olkaa niin hyvät:
jos poistutte maasta ilman lupaa,
tilanteenne pahenee lain edessä.
Syytteeseen joudun joka tapauksessa. - Tämä on puolueen virallinen kanta.
Pablon olisi viisainta antautua. - Ei!
Onko minusta suurempi vaara pidätettynä vai maan alla?
Vankilassa. - Maan alla.
Oletko oikeasti sitä mieltä? - Olen.
Sitten meidän on paettava.
Et voi ajatella Pabloa vain poliitikkona.
Hän on kirjailija, hänen täytyy kirjoittaa.
Siihen hän ei pysty vankina tai kuolleena.
Kuka minut tappaisi? - Haluatko päästä historiankirjoihin?
Haluaa hän.
Katsokaa lintua. Yksi, kaksi, kolme.
Oikein hyvä! Valmista tuli.
No, mitä sanot? - Antaudu, Pablo.
Ne löytävät sinut. - Ei, katoa.
Ehkä. Mutta sängyn alla en piileskele.
Jahdista pitää tulla raju.
Tässä minä astun näyttämölle.
Minun on ilmestyttävä.
Tulen puhtaan valkoiselta paperilta.
Tulin etsimään mustetta.
Tässä elämänjanoinen poliisi astuu kuvaan,
rinta täynnä ilmaa.
Tännepäin.
Presidentilläni on pomo: Yhdysvaltojen presidentti.
Kun hän käskee tappaa Chilestä kommunistit,
tämä sirkusapina tottelee.
Hyvää päivää, presidentti. - Päivää.
Hänkö on poliisipäällikkö? - Kyllä, herra.
On ilo tutustua. - Ilo on minun puolellani.
Tässä on tiedusteluosaston päällikkö.
Hän suuttui, kun halusin puhua kanssanne.
Ei kai sentään.
Kyllä suuttui.
Suuttuiko vai ei? Mitä luulette?
Kyllä, herra. Kai vähän.
Tunnetteko Nerudan? - Kyllä, herra.
Luetteko runoja? - En usein.
Maamme on täynnä älykkäitä kommunisteja.
He puhuvat ranskaa, solmivat suhteita.
Kyseessä on paksu mies,
joka sai ensimmäiset kengät 12-vuotiaana.
Kampanjani aikana hän veti taskusta lapun,
ja 10000 proletariaattia kuunteli hiljaa,
kun hän lausui erikoisella äänellään.
Mutta kansa ei anna anteeksi näille rikollisille, jos heidät tuomitaan.
Ei, herra.
Voinko hengittää jo vapaammin?
Ehdottomasti, herra.
Ota hänet kiinni. Nöyryytä häntä.
Juhlitaan sen jälkeen.
Presidentti menee tanssimaan valssia. Tai ehkä hän soittaa pianoa...
Anteeksi. - ...ja itkee raivon kyyneliä.
Kiitos, herra presidentti.
Olen loistava poliisi.
Saatan olla myös loistava taiteilija.
Te päätätte.
Anteeksi.
Esittääkö se minua? - Ei.
Mutta voisi esittää.
Sehän on hevonen. - Ostetaan pari hevosta
ja paetaan niiden selässä, muurahaiseni.
Hyvä on. Osaatko sinä ratsastaa?
Osaan, olen etelästä. - Niin minäkin.
Lähdetään.
Jos uskallat. - Yhdessä.
Tietysti.
Lähdetään yhdessä.
Ja sitten jatkat yksin,
kuten aina.
Lähdetään.
Sanotaan, että Chile on saari, ja Andit toinen meri,
jättiaalto, joka ei ikinä murru.
Toisella puolella on laakea maa,
jota kutsutaan "Argentiinaksi".
Se on vihreä, oikea, viljelty maa, ja siellä on sota.
Päivää. Saanko passinne. - Kyllä.
Tässä.
Tässä nimenne on Ricardo Reyes Basoalto.
Passissa lukee Pablo Neruda.
Tässä lukee Reyes. - Neruda on taiteilijanimi.
Se on taistelijanimeni sodassa.
Jos teillä on kaksi nimeä, en voi päästää teitä rajan yli.
Minua odotetaan. Voin ylittää rajan kävellen.
Olen pahoillani. Näin laki määrää. Kääntykää takaisin.
Näkemiin.
Ensimmäinen asunto: ensimmäinen vankila.
Vuoret ja kotkat ovat hänen juttunsa,
ei patja lattialla eikä vessan siivous.
Käykää peremmälle.
Aivan täydellinen.
Ihastuttava. - Kiitos valheistanne.
Meidän pitää syödä sängyssä, kuten Nero.
Aivan.
Tähän me laitamme flyygelin.
Biljardipöydän tuohon.
Tästä tulee tanssisali.
Tiedätkö, mikä on paikan ongelma?
No mikä?
Se, ettei minua löydetä täältä ikinä.
Haluatko että sinut löydetään? - En.
Mutta haluan tuntea heidän lähestyvän.
Älkää koskeko mihinkään.
Terävä komisario
johtaa operaatiota kuin Egyptin valloitusta.
Talo on täynnä kauniita esineitä.
Ne ovat Nerudan todellinen rakkaus.
Ei ketään.
Mutta siellä ei ole ketään.
Ei tietenkään, määräys tuli myöhässä.
Tähän aikaan runoilija pilkkoo jo sipulia
löyhkäävää ankeriaspataa varten.
NAINEN ELÄINTARHASSA
Tule, synny uudestaan, poliisiveljeni.
Ei ole hääppöinen.
Kaikki tuttua Callaon sataman bordelleista.
Kaunis koti.
Kamala!
Kaunis.
Nainen menee eläintarhaan eikä palaa.
Harmaat miehet tutkivat.
Likaiset miehet, kuten minä.
Miksi minä luen heitä?
Kirjailijat eivät ole olleet poliiseja, joilla on kuparisydän.
Eivät ole potkineet ruumista lain suojissa.
Eivät he osaa kuvitella rikollisen mielen ihmeellisyyttä.
Mutta sillä ei ole väliä.
Olen täällä ja Neruda siellä.
Raapustaa kai sanojaan sikin sokin,
halpaa satamarunoutta.
Suljettuna neljän seinän sisälle,
kuten minäkin.
Pablo! - Tarvitsen ilmaa.
Et voi tulla ulos. - Sinusta on annettu pidätysmääräys.
Ei nyt. - Katso.
Oikeasti? Lue se.
Kuuntele, ääliö. Hieno juttu.
Totta se on. - Lue.
"Nerudaa etsitään maanlaajuisesti. Ministeri González Castillo,
senaattorin pidätysmääräyksen antaja,
kertoo Nerudan paenneen kotoaan."
Mikä on totta. - Niin.
"Poliisipäällikkö Peluchonneau
määräsi 300 miestä etsimään runoilijaa,
jota odottaa 541 päivän vankilatuomio."
300 poliisia!
"Ratsioita tehdään ystävien koteihin..."
"Pidätystä odotetaan..." - 300 poliisia!
300 on tosi paljon. - Onhan se.
No missä ne vitun kytät nyt on?
Älä ole vulgaari. Älä huuda.
Nehän etsivät ystävien luota,
mutta ketään ei näy.
Oletko ystäväni? - Olet juonut liikaa.
Vastaa kysymykseeni, kuuletko!
Jos he etsivät ystävien luota,
olisi heidän pitänyt tulla tännekin.
Oletko ystäväni? - Eivät he tiedä, missä asun.
Kukaan ei tule. Kukaan ei tiedä, missä herra asuu.
Minua ei löydetä täältä, tai et ole ystäväni.
Rauhoitu, älä huuda.
Olivier, poliisivoimien perustaja.
Vankiloiden ylipäällikkö.
Paras kaikista.
Isäni.
Vaikka hän ei tunnustanut minua, sain viranomaiset vakuutettua.
Nyt minäkin olen Peluchonneau.
Olivier.
Olivier Peluchonneau.
Kiitos, isä.
NERUDA, PETTURI
NERUDA, KOMMUNISTI
Eikö apulainen tullutkaan tänään? - Pesuaine kuivattaa käteni.
Katso, missä kunnossa ne ovat. - Delia.
Puhtaus on porvarillinen hyve.
Emme siivoa poliittisista syistä.
Senaattori.
Näitäkö ne liimaavat ympäriinsä? - Kyllä.
Mutta revimme ne irti.
Ei! Ne on pidettävä tallessa.
Niillä voi olla historiallista arvoa.
Kuten haluatte, senaattori.
Jara... Kuka te olette?
Jara on uusi henkivartija.
Hän on Álvaro.-Álvaro Jara. Surullinen poika, kuten minä.
Tekö vastaatte turvallisuudestani? - Kyllä.
Hän on myös puolueen edustaja.
Taas yksi hukattu nuoruus.
Saatte tehtävän, Jara.
Etsikää kirjastosta quechuan sanakirja
ja "Amerikan eläimet". - Selvä.
Kiellettyä kirjaa varten.
Onko käsikirjoitus valmis? - Osittain.
Haluatko nähdä sen?
Edes vähän. Tässä se nyt on,
"Canto general".
30 kopiota 30 runosta.
30 kirjekuoressa.
Olette paiskinut töitä.
Kirjoittanut vain.
Jopa jotain. Kiitos!
Séptimo Círculo-kustantamo.
Hän pitää seksistä, rikoksista ja väkivallasta.
Dekkarien avulla unohdan poliisivainon.
Ei sitä unohda.
Lähden nyt. - Odota.
Picassolle. - Sokealle maalarille.
Selvä. Näkemiin.
30 runoa lähti lentoon.
Yhden voisin napata ja polttaa.
Loput 29 tavoittaa 29 punikkia.
Minkä historialliselle huijarille mahtaa.
Huomenta. - Miten voin auttaa?
Meillä on tapaaminen presidentin kanssa.
Pidätittekö Nerudan?
Emme. - Mitä te sitten täällä teette?
Etsittekö jo hänen kotoaan? - Tietysti.
Oliko hän siellä?
Ei. - Missä hän voi olla?
Emme tiedä. - Jossain hänen on oltava.
Olette oikeassa.
Etsi Nerudan ensimmäinen vaimo.
Aina tarvitaan loistosuunnitelma.
Niin... me teemme.
Mutta sanokaa presidentille, että käännämme kivetkin.
En. - Miksette?
Koska en ole alaisesi, paskakasa. Olen siviilissä esimiehesi.
Käsken sinua etsimään sen punikkimulkun.
Entä jos löydän hänet?
Anteeksi? - Mitä jos löydän hänet?
Anteeksi. - Esimiehesi siviilissä.
Ei siviili voi olla esimieheni.
Pue päällesi, muurahainen. - Mitä?
Onhan sinulla vaatteita. Tuolilla on mekko.
Olen hieno nainen, Pablo.
Ilman puhtaita alusvaatteita en nouse.
Ei minullakaan ole.
Riisuunnu sitten.
Tule.
Tehdään lapsi.
Runoilija yrittää olla romanttinen.
Delia, ole niin kiltti. - Kiltti miten?
Ei...
Mikä sinua vaivaa? - Haluan ulos, tukehdun tänne.
Mene sitten ulos.
Mutta ne tappavat sinut.
Kuolema kreivi Bragançalle,
pudotkoon keisari ratsun selästä.
Minäkin olen kala, asun Tyynessämeressä.
Kiitos, Max Havelaar!
Ne jahtaavat minua.
Kiinalainen tyttö kosteine hiuksineen...
Juo!
Tiedän paikan, jossa poltetaan oopiumia.
Käyt makaamaan...
Piilossa, lämpimässä, täällä...
Ne jahtaavat minua!
Komealla komisariolla on salainen tehtävä.
Presidentillä on loistosuunnitelma Nerudan nöyryyttämiseksi.
Hän hakee asemalta hollantilaisen naisen.
Mitä? - Oletteko Nerudan vaimo?
Olen.
Tulkaa.
Hyvä poliisi osaa uhrautua.
Ja tällä blondilla on kuumat hampaat.
Minä en olisi ikinä jättänyt häntä.
Puhutteko espanjaa? - Vähän.
Onko teitä kohdeltu hyvin? - Jotakuinkin.
Auttaisi, jos antaisitte pari haastattelua.
Kertoisitte, miltä tuntui tulla hylätyksi.
Hänhän jätti teidät ja sairaan tyttärenne.
Haluan Pablolta miljoona pesoa.
Pablolla on rahaa, koska runot ovat niin pitkiä.
Kuulostaa kohtuulliselta.
Kun puhutte toimittajille, on tärkeää,
että käytätte oikeaa termiä.
Bigamia.
Kyllä, kaksinnaiminen.
Pablo pitää paljon naiset.
Tämä nainen tuhoaa Nerudan.
Älkää tuottako pettymystä.
Monet naiset pitävät poliiseista.
He haaveilevat kodin puunaamisesta,
siitä miten sitovat sankarin haavoja.
Haaskalle tulleen suden suudelma.
Ensin syö leijona,
sen jälkeen koirat.
Ei minua haittaa, vaikka naisessa on vielä runoilijan löyhkä.
Olen tottunut mustekalan hien hajuun.
Rakastan sinua.
Et arvaa, miten paljon sinua haluan.
Kuorma-autokin minulla on sinua varten.
Ja eläintarha keskellä erämaata.
Täältä pakenevat muuttuvat suolapatsaiksi.
Kukaan ei koskaan pakene,
koska vankilaa johtaa sinisilmäinen kettu.
Hänen nimensä on Augusto Pinochet.
Tuletko sinä?
En.
Minun pitää miettiä, miksi autan sinua.
Hyvästi.
Vieraanamme studiossa on tänään
rouva María Hagenaar, Pablo Nerudan vaimo.
Hän kertoo meille nyt oman versionsa.
María-rouva, onko totta, että Neruda sortui kaksinnaimiseen?
Edessäni on lehtisiä,
joissa näkyy kansan mielipide.
Niissä lukee: "Neruda, petturi",
"Neruda, kommunisti" ja niin edelleen.
Kenet hän on pettänyt?
Rouva...
Se on iso valhe.
Hän on suuri mies.
Hän on minulle velkaa.
Mutta hän on ihana.
Tykkään siitä, miten Neruda nukkuu.
Hän ei ole petturi.
Neruda on ihana, ei petturi.
Hän on suuri...
Näin nerojen strategia romuttuu.
María-rouva syöksyi yllättäen studiosta,
ilman että...
Hei, Chile.
Runoilija on vaaraksi kaikille.
Rakastaja, jota ei unohdeta.
Pyydämme vihjeitä hänen olinpaikastaan.
Niistä maksetaan palkkio.
Olen Oscar Peluchonneau, tiedusteluyksiköstä,
Chilen kansallisesta poliisista.
Nyt seuraa musiikkitauko.
Intellektuellien rauhankongressi esittelee
kuulun antifasistitaiteilijan,
Pablo Picasson.
Minulla on tässä kirje ystävältäni Pablo Nerudalta.
Parhaillaan hän piileskelee sillan alla
tai rautatietunnelissa, siis maan alla.
Sieltä käsin hän taistelee sankarillisesti
Chilen fasismia vastaan.
Näyte kertoo, miten tämä jättiläinen
tuo valoa työläisten rauhanpyrkimyksille.
Tyttöni,
kun kuolen,
älä itke haudallani
Laula minulle kaunis laulu
Laula minulle "Sandunga"
Älä itke vuokseni,
sillä jos itket, kuolen
Mutta jos laulat,
elän ikuisesti
En koskaan kuole
Mutta jos laulat,
elän ikuisesti
En koskaan kuole
Läski narttu!
Senaattori on täällä!
Senaattorisiko tuli?
Lopettakaa heti!
Käyttäytykää nyt!
Munas on leikattava ennen kuin laulat.
Laula, läskiperse! - Laulan senaattorille!
Laula, laula!
Laulu on taiteeni. - Vähän iloisempaa meininkiä!
Mutta jos...
laulat, elän ikuisesti
enkä koskaan kuole
Runoilijalle!
Pablo Nerudan, senaattorin, malja! - Kiitos. Kippis!
Anteeksi tuo äskeinen.
Lausukaa runo, yksi vain.
Se kaunis: "tänä yönä voin lausua..."
Lausukaa nyt...
"Tänä yönä voin kirjoittaa surullisimmat säkeeni."
"Ajatella ettei minulla ole häntä."
"Tuntea menettäneeni hänet."
"Kuunnella valtavaa yötä,
sitäkin valtavampaa ilman häntä."
"Ja runo laskeutuu sieluun..."
Aplodeja!
Lähetit toisen dekkarisi, runoilija.
Miksi?
Hyvää iltaa. Poliisi!
Hyvää iltaa.
Mistä tiedät, että tämä on kouluni?
Äitini työskenteli 30 vuotta tällaisessa paikassa.
Missä se kommunistinilkki on?
Tarjolla olisi palveluja.
Kiinnostaisiko joku tytöistä, don Oscar?
Jokainen näistä tytöistä on äitini.
Olen kurtisaanin poika, sukupuolitaudin sivutuote.
Käänny. Mennään!
Äiti ei tiennyt oikean isäni nimeä.
Kännissä hän sanoi: Muñoz, Martínez, Mardones...
Mutta sulkiessaan silmänsä hän epäili isäksi Peluchonneauta,
hiljaista miestä, poliisiylipäällikköä.
Maksoiko hän teille? - Ei...
Tiedättekö, kuka hän on? - En.
Poliitikko.
Kommunisti.
Sitä minä en tiennyt.
Milloin pääsen täältä? Minulla on hommia.
Kuulkaa herra, yhden asian minä sanon.
Harvoin sitä tapaa sellaista runoilijaa.
Ja että hän tulee vielä kotiisi. Se oli ihme. Ihme.
Mutta siellä hän oli kanssani.
Ja minä hänen kanssaan.
Hän sanoi, että olimme yhtä.
Pyysi laulamaan ja kysyi, mitä tunsin.
Uskoin hänelle asioita, joita en ole kertonut kenellekään.
Kerroin pitäväni jazzista, klassisesta.
Sitten minä lauloin hänelle...
...lempimenuettini,
J.S. Bachin menuetin.
Lauloin ja hän liikuttui kyyneliin.
Sanoi, että olen taidetyöläinen.
Että olen taiteilija kuten hän.
Samanvertainen.
Sitten yhtäkkiä hän...
...lausui minulle ihanan runon.
Pitkän.
Laski kätensä polvelleni. Hänessä oli lämpöä.
Hän kuiskasi sen...
...hitaasti.
Kuin taiteilija toiselle.
Kuin mies miehelle.
Toista kunnioittaen.
Mutta sitä sinä nilkki et ikinä ymmärrä.
Missä Víctor on?
En tiedä. - Miten niin?
Mitä? - Kävittekö eilen illalla ulkona?
En.
Kävittekö? - En.
Tarvitsetteko jotain, lisää viskiä?
Kuka luulet olevasi, ääliö?
Älkää sitten häipykö. Pysykää täällä.
Ulkona teidät napataan.
Riisuvat teidät ja kuvaavat edestä ja takaa.
He lähettävät kuvat Ranskaan, levittävät joka paikkaan.
Ne tuhoavat teidät.
Oikein hyviä aloitteita. Kaikki.
Punikit taitavat väkivallan kielen.
Ei minua oteta kiinni! Opi jo!
Koko Chile etsii minua, eikä kukaan löydä!
Opi käyttäytymään kuin mies, kloppi!
Pukeudu kuin mies, kasvata viikset, osta vaikka pyssy!
Opi kunnioittamaan minua!
Kuka tuo räkänokka luulee olevansa?
Rauhoitu, kulta.
"Sieltä löytyi laulava kansa,
jota yhdisti velvollisuus ja rakkaus..."
"Laiha tyttö kaatui lippu kädessä..."
"Viereen putosi hymyilevä poika verta vuotaen."
"Heidän, meidän vainajiemme takia..."
"Vaadin rangaistusta" joka rivin loppuun.
"Vaadin... rangaistusta."
"Heidän, meidän vainajiemme takia..." - "Vaadin rangaistusta!"
"Niille jotka verellä tahrasivat isänmaamme."
"Pyövelille, joka tuomion langetti, vaadin rangaistusta!"
"Petturille, joka rikoksesta rikastui,
vaadin rangaistusta!"
"Sille, joka aiheutti kuolontuskat, vaadin rangaistusta!"
"Niille, jotka rikosta puolustivat, vaadin rangaistusta!"
"En tartu käteen, joka on verellämme tarhrittu."
"Vaadin rangaistusta!"
"En halua suurlähettiläiden olevan rauhassa kotonaan.""
"Haluan nähdä heidät tuomiolla, tällä aukiolla, tässä paikassa."
"Vaadin rangaistusta!"
Kiitos, kiitos.
Tässä, veljeni. - Kiitos, toveri.
Anteeksi.
Anteeksi häiriö, mutta...
Mikä nimenne on? - Silvia.
Saanko suukon?
Mikä ettei, Silvia.
Rouva...
Anteeksi. - Älkää kertoko kenellekään,
että saitte nimikirjoituksen täällä.
Me emme ole näissä juhlissa.
Voitte luottaa minuun.
Liityin puolueeseen 14-vuotiaana.
Senaattori voi lakata huolehtimasta.
Niinkö?
Miksi?
Anteeksi.
Jos hän on juhlissa ja alkaa lausua...
Maa, blaa blaa, ja rakkaus, blaa blaa...
Rangaistukset, blaa blaa...
Väitän että se tarkoittaa,
ettei hallitus aio häntä vangita.
Siitä syntyisi kansainvälinen skandaali.
Riittää. - Poliittinen ongelma.
Hallituksen etu on jahdata häntä mutta ei ottaa kiinni.
Ikinä.
Senaattori on kommunisti kuten mekin.
Mutta hän on erityissuojelussa.
Kippis sille!
Kaikki me haluamme, että senaattori,
runoilija, kirjoittaa kansan kärsimyksestä.
Puolueen johtoa suojellaan.
Oikeasti haluan tietää, kuulkaa...
Kun kommunismi tulee voimaan,
olemmeko kaikki kuin hän
vai niin kuin minä?
Niin kuin minä, joka olen siivonnut
porvarien paskoja 11-vuotiaasta.
Kaikista tulee minun kaltaisiani.
Syömme vuoteessa,
ja naimme keittiössä.
Sen puolesta taistelemme, toveri!
"Bogotássa kokoontuivat Moriñigo, Trujillo,
Videla, Somoza ja Dutra, ja he taputtivat yhdessä."
"Sinä, nuori amerikkalainen, et heitä tunne."
Kuule, entä jos...
...lukisit sillä toisella äänellä?
Millä äänellä? - Runoilijan äänellä, Pablo.
"Sinä, nuori amerikkalainen, et heitä tunne."
"He ovat vampyyreja taivaallamme."
"Katkera siipiensä varjo."
"Vankiloita, marttyyreja, kuolemaa, vihaa."
Saitko valmiiksi? - Sain.
Minne me menemme? - Valparaísoon.
Senaattorin pitää matkustaa...
...kiinalaisessa kauppalaivassa.
Delia, naisia ei päästetä laivaan.
Rakas...
Älä huoli, kulta.
Anteeksi.
Ollaan yhteydessä.
Hyvää matkaa! - Kiitos, Víctor.
Rakkaani...
Itkeä ei saa.
Hei sitten.
Hyvä poliisi piileskelee, kunnes saapuu karkulaisen kotiin.
Mutta olen paha poliisi.
Nautin, kun epäilty tunnustaa kuiskaten.
Tai huutaen.
"Nouse syntymään kanssani, veli."
"Ojenna kätesi hajonneen tuskasi syvyyksistä."
"Et koskaan palaa vuorten pohjalta."
"Et koskaan palaa haudatusta ajasta."
"Ei palaa sinun karhennut äänesi."
"Eivät palaa puhki poratut silmäsi."
"Tässä minua rangaistiin...
...koska koru ei kiiltänyt kyllin,
maa ei ajoissa luovuttanut kiveä tai siementä."
"Tulin puhumaan kuolleella suullanne,
kuin joellinen haudattuja tiikereitä."
"Antakaa minun itkeä,
tunteja, päiviä, vuosia,
sokeita aikakausia, avaruusvuosisatoja."
Outoa kyllä,
mutta uskon teitä.
Sepä hyvä. Olin ensimmäinen, joka sanoi:
"Antaudu, Pablo. Voittaisit oikeudenkäynnin."
Etsitään yhdessä! - Mutta mistä?
Ei minulle kukaan kerro mitään. - Miksi?
Eivät kai luota, koska en ole Chilestä.
Voin olla yhteydessä, jos kuulen jotain.
Odottakaa.
Kuulimme, että Neruda poistui maasta.
Niinkö? - Niin poistui.
Uskomatonta.
Miksi?
Poliisihan valvoo rajoja.
Eli uskotte, että hän on vielä maassa?
En, kyllä hän varmaan on jo poistunut.
Vai niin.
Lähden Valparaísoon. - Älkää, miksi ihmeessä?
Jos joku näki, kun hän lähti.
On hän varmaan vielä Chilessä.
Itsehän te sanoitte, että hän lähti.
Ei, te sanoitte, että hän nousi laivaan.
Hyvä esimerkki kuiskatusta tunnustuksesta.
Poliisin äly voittaa espanjalaisen tyhmyyden.
Mitä sinä katselet, Pedro?
Ihmisiä.
Onko tämä silkkiä? - On.
Ei. - Mitä sitten?
Merimies vaihtoi kankaan 12 viinipulloon.
Hyvä kauppa.
Runoilija kiittää aina epäreilua kauppaa.
Esitänkö merimiestä?
Ette, vaan eksentristä väliamerikkalaista.
Porhoa, joka matkustaa Ecuadoriin tai Meksikoon.
Chileläistä? - Tuskin, tuo puku päällä.
Älkää vetäkö vatsaa sisään.
Päästäkää se vapaaksi. - Mitä?
Puhalla ilma ulos.
Noin juuri. - Ettehän paljasta salaisuutta?
Älkää huoliko, ei ketään kiinnosta.
"Hän tanssi Viña del Marissa jalokivien ja maljojen keskellä."
"Mustat silmät tuijottavat yön pimeydestä."
"Mutta käsi joka sinua hyväilee,
pysähtyy autiomaan reunaan, rannalle,
maailmaan, jota kuolema ruoskii."
"Jokaisella kansalla on tuskansa..."
Don Pablo...
Don Pablo!
Herra!
Anteeksi, minulla ei ole mitään.
Terävä poliisi nuuskii aasialaista jälkeä.
Hän on lähellä.
Missä olitte? Ne löysivät meidät, mennään!
Ei vielä. Olemme eksyksissä.
Missä me olemme?
Varoitin teitä. - Kiinnostava kokemus.
Hyvän kirjoittajan pitää osata pyyhkiä pois.
Tästä jahdista puuttuu kauhu.
Miksi luen näitä?
Haluan tietää.
Mistä romaanisi kertoo?
Taiteilijasielu polttaa runoilijaa.
Toisinaan hän luulee maailmaa mielikuvituksensa tuotteeksi.
Kärpäsiä. Uusi kärpäsparvi.
Mikä tämä on?
Puna-armeijan viimeinen kolonna?
Saatanan punikki!
Siinä se on.
Mitätön kääpiö.
Presidentti nukkuu yöt kuin lapsi.
Siitä huolimatta,
silloin kun hän syö etanoita illalliseksi,
hän näkee unta Nerudasta.
Senaattori!
Käänny ympäri, Jara.
Riittää jo, senaattori!
Täällä me olemme, Gonzálezin paska!
Pablo! - Jorge, mitä kuuluu?
Keksimme, miten saamme sinut ulos maasta.
Tietääkö puolue? - Tietysti.
Pääsihteeri hyväksyi suunnitelman.
Minä lähden nyt.
Mitä? Älä, ota paukku.
Ei kiitos. - Haluatko syödä jotain?
Näemmekö huomenna? - En usko.
Miten niin?
Pyydän puolueelta siirtoa.
Älä ole hölmö, Jara. - Älä viitsi!
Pakosuunnitelmassa on aukkoja.
Ette tunne etelän oloja. - Puolue päätti niin.
Voitte hyväksyä tai hylätä päätöksen.
Hyväksyin jo. - Voisit kuunnella häntä.
Rouva hyvä, tiedän mitä elämälläni teen.
Kaikki muut on jo vangittu.
Kuninkaanako minua pidätte? Mitä odotatte?
Jääkää. - En voi jäädä.
En voi, minun on päästävä täältä.
Haluatte paeta suureellisesti.
Eikö?
Minä en fasistien peliä pelaa!
Haluan olla heidän painajaisensa.
Minusta on tultava jätti kansan silmissä.
Sitä ette voi tehdä. - Olen tehnyt ennenkin.
Ette te voi. Ihmiset väittävät, että taktikoitte.
Että pyritte pyhimykseksi. Ettei mitään vainoa ollutkaan.
Että pyritte uhriksi kärsimyksen ilosta.
Kansaa lahdataan oikeasti.
Pyydän vain, että olisitte vähän nöyrempi.
Onnea matkaan.
Mikä sinua vaivaa? - Miten niin?
Miten niin tiedät, mitä elämälläsi teet?
Älä viitsi, Delia...
Ihmisen huomaavat vielä... - Minkä?
Että taiteilija olenkin minä. - Et, vaan minä.
Minä olen taiteilija! - Et ole mitään.
Vai haluat jättiläiseksi?
Teen mitä minun täytyy tehdä.
Etkö tajua? - Älä viitsi, Pablo.
Voit astua ovesta ulos.
Sinua ei kukaan vainoa. Mikä sinua vaivaa?
Aina kiinni minussa, aamusta iltaan.
Katso minua.
Olin ennen prinssi. Tämä minusta tuli.
Voin minä lähteä, tietysti.
Kun minut vangitaan, sanon, että pyrit presidentiksi.
Tulevat ja tappavat sinut. Oletko sitten tyytyväinen?
Sen jälkeen hyppään jokeen.
Hyvä, tapa itsesi. Tapa!
Kirjoittaisin sinusta toiset 20 vuotta.
Antonio Ruiz Lagorreta. - Lintutieteilijä.
Muurahainen, luulin että kuolisin luonasi.
Sinun ansiostasi olen mikä olen.
Myös kommunisti. - Mitä?
Tarkoitan, että jos selviän hengissä,
tiemme erkanevat.
Ei minua huoleta yksin jääminen. Olen huolissani sinusta.
Kirjoittaminen raastaa sinua.
Kun pitelet päätä käsilläsi...
Sinun kanssasi on ihanaa.
Kuin asuisi kaupungissa puiden keskellä.
Muurahainen...
Muurahainen ei tiedä, mitä tekisi.
Hän luottaa käsivarsiensa voimaan, mielensä kirkkauteen,
ja tietää elävänsä vielä 40 vuotta.
Minuutin ajan hän näkee punaisia hevosia.
Anteeksi.
Käykää peremmälle. - Kiitos.
Ajelulla, vai?
Ei. - Mikä se on?
Virallinen pidätysmääräys Chilen poliisin tiedusteluosastolta.
Ei, mutta... - Ei.
Ei. - Ei.
Kuulun niihin, jotka voivat kuolla, mutta eivät ikinä mene vankilaan.
Missä hän on?
Ei täällä. - Missä sitten?
Ettekö te ymmärrä?
Ette tajua ollenkaan. - Mitä?
Tässä fiktiossa päähenkilö on keskipisteenä.
Mitä? - Esimerkiksi ne kirjat.
Tämä.
Tehän luitte sitä.
Siinä on vainoaja ja karkuri.
Pää-ja sivuhenkilö.
Ei, mutta minä...
Minä en ole sivuhenkilö.
Miksi hän ei sitten tappanut sinua?
Ei hän voi tappaa minua. - Olisi voinut.
Hän treenaa ammuntaa päivittäin.
Ei hän voi.
Ei vai? Totta.
Hän haluaa, että seuraat häntä etelään.
Oletteko kunnossa? Tekikö hän teille jotain?
Löikö hän? - Ei.
Hän pyysi välittämään tämän viestin.
Voin tappaa hänet, jos haluatte.
Et voisi.
Voinhan.
Et voi. - Voin.
Et. Hän kirjoitti tämän ajat sitten.
Oletko nähnyt joskus tylsistyneen vangin?
Hän kirjoittaa mielessään kiehtovaa kirjaa.
Hän kirjoitti sinut, traagisen poliisin.
Minut, absurdin naisen.
Itsensä hän kuvasi...
...paheelliseksi karkulaiseksi.
Se, mitä sanotte,
on modernia roskaa,
kultainen lammas.
Etkö pidä kirjasta?
Pidän.
Luulet, että hänellä on mielessään
vain maa ja rakkaus. Ei...
Hän ajattelee alastomia naisia,
etsiviä, jotka jahtaavat häntä.
Hän kirjoitti sinut
ajatellen itseään ja sinua kotonasi,
kun luet hänen runojaan.
Katsot itseäsi peilistä.
Hän kuvasi sinut tarkkailemassa juhliamme,
musiikkiin hukkumaisillasi,
vankina autossa, tyhjä katse silmissäsi.
Kuin koira yössä,
ja päivällä lintu.
Hän kuvasi sinut vakoilemassa. Odottamassa.
Satimessa.
Raivoisa vakooja,
joka ei saa tolkkua kuulemastaan.
Joka halveksii ideoita ja sanoja,
sadan metrin päässä elämästä.
Aina yhtä kyvyttömänä.
Heikkona.
Hän loi sinut kuvitellun rajan vartijaksi.
Hän ajattelee sinua ajattelemassa häntä.
Etsivät ovat aina rakastuneet johonkuhun.
Kaikissa salapoliisiromaaneissa on sänkyjä.
Niin kai.
Hän kirjoittaa hyvin.
Hän kirjoitti minut.
Mutta minä...
Pitelen häntä käsivarsillani.
Ja vien hänet vankilaan.
Panen hänet nukkumaan. Katselen, kun hän uneksii.
Lopuksi istun rinnan päälle.
Jahtaa häntä siinä tapauksessa.
Jahtaa ihmeessä.
Ja ota hänet kiinni.
Tai et pääse ihmiskunnan historiaan.
Olenko fiktiivinen?
Olet.
Onko teidätkin keksitty? - Ei.
Minä olen olemassa. Ja elän ikuisesti.
Anteeksi.
Sivuhenkilö? Minä?
Enkä ole. Vielä mitä!
Koska otan sinut kiinni.
Toivottavasti olet oikeassa.
Isäntä tulee. - Kiitos, Manuel.
Tunnetteko hänet? - Hän on pomoni.
Omistaa nämä maat. Pitää jatkaa jalan.
Tietääkö hän? - Hän voi soittaa kytät.
Jatkammeko pian hevosella?
Ei vielä.
Voisin syödä kokonaisen sian.
Päivää, don Ricardo. Päivää, rouva.
Tässä on don Antonio. - Kuinka voitte, herra?
Hyvää päivää.
Kertokaa asianne.
Voisinko saada täältä yösijan,
ilman että isäntä saa kuulla?
Tapoitko kenties jonkun? - En.
No tuota...
Kirjassani kyllä.
Kirjoitan jatkuvasti.
Vuosia sitten Neruda söi samaa palanutta leipää.
Varmaan hän tykkää sängystä.
Nukkuisi siinä tyytyväisenä, tytär sylissään.
Nyt toivon vain, että syleilisit minua.
Herra! - Hyvää päivää.
Oletteko eksynyt? - En.
Minulta vain loppui...
Tiedättekö mistä voisin...?
Katsokaa.
Ostakaa moottoripyörä.
Uusin malli Saksasta.
Menkää talolle. Isäntä myy teille bensaa.
Ei. En tarvitse bensaa.
Tarvitsen hevosen. Kaksi hevosta.
Jahtaan vaarallista rikollista.
Jos jätätte pyörän tänne, möisin sen. - Sopii.
Sopii.
Sillä ehdolla, että tulette mukaan.
Jahdista tulee jännittävä.
Haloo. Herra presidentti?
Kyllä, Peluchonneau täällä.
Nappasimme senaattori Nerudan.
Pitäkää kiirettä!
Isäntä tulee.
Dominguez...
Maanomistaja, kapitalismin pioneeri.
Tuntee salakuljettajien reitin Argentiinaan.
Hei, herra.
Tuo herra on Monsalve, mapuchepäällikkö.
Pirulauta että pelkäämme heitä.
Olette väsynyt, herra Ruiz?
Aion kutsua teitä herra Ruiziksi.
Pedro Dominguez, tämän paskaläntin omistaja.
Presidentin nimissä pidätän teidät.
Teitä syytetään maanpetoksesta.
Olette valvonnassani. - Valvonnassanne?
Joudun vankilaan? - Ei, valvon teitä,
matkaanne Andien läpi.
Monet kuolevat matkalla. Autan teitä.
Hän kieltäytyy maksamasta veroja.
En lahjoita mitään homopresidentille.
Hän pitää valtiota vapauden riistäjänä.
Ja autatte minua pelkästään siksi?
Niin.
On kivempaa auttaa punikkia kuin soittaa kytille.
Vai kivempaa. - Niin, kivempaa.
Näiden hartioiden ja sielun varassa lepää tasavallan tulevaisuus.
Miljonääri on aina älykkäämpi kuin maan oikeuslaitos.
Isäntä...
Eräs poliisi seuraa senaattoria.
Pyysi että neuvoisin reitin. - Millainen mies?
Sinisilmäinen hölmö.
Araucanía...
Maa vailla temppeliä.
Vain puita ja pakkasta.
Kerrotaan, että konkistadorit itkivät
mapuchepartion nähdessään.
He pelkäsivät enemmän intiaaneja kuin maureja.
Nyt täällä on rauha,
tässä mudan ja raskaan työn maassa.
Runoilija kirjoittaa tästä.
Köyhien kärsimys innoittaa häntä.
Pablo!
Menkää piiloon!
Pablo...
Näen sinut.
Kuulen läähätyksesi.
Tuo keskimmäinen.
Tuo lihava.
Lähestyn häntä vasemmalta,
te oikealta.
Ammun eläintä päähän, niin se kuolee heti.
Te kaksi otatte hänet kiinni.
Siitä tulee vaikuttava isku.
Meinaatteko, etteivät he ammu teitä? - Ei.
Eläimet juoksevat karkuun peloissaan.
Syntyy ketjureaktio.
Sillä välin ammun eteeni.
On hienoa olla poliisi, vai mitä?
Mennään!
Anteeksi, herra.
Olen petturipresidentin paskaa. Tänne asti pääsin.
Minä, kuiva tyyppi.
Luiseva.
Kohotan maljan tältä valkealta vuoteelta
näiden kuukausien kunniaksi.
Minulla on yksi luoti, lemmenkipeä villisika.
Älä huoli, kylmässä et sitä tunne.
Pablo!
Miksi hän tänne juoksee?
Eikö häntä pelota?
Minne menet?
Hän on utelias. - Jatketaan, Pablo!
Hän haluaa nähdä minut. Onhan hänen nähtävä tarinansa loppu.
Mihin oikein menet?
Hän syleili minua.
Puhui minulle
ja tanssi kanssani.
Jahtasin kotkaa, mutten osaa lentää.
Olen kaukana.
Voin palata vain maan uumeniin.
Elin kuvitellen olevani Peluchonneau,
poliisiunivormun poika.
Mutta nyt...
Kuvittelen, että ehkä olinkin Neruda.
Kansan lapsi.
Ehkä isä eli elämänsä polvillaan,
naama likaisena.
Pari kolikkoa kourassaan
hän nousi äidin hikiseen selkään.
Ehkä olen vehnän poika.
Tumma kaveri tuhansien tummien joukossa.
Mutta kuolen valkoisena.
Koska kukaan muu ei seurannut runoilijaa,
säikäyttänyt häntä lumen keskellä.
Tai saanut häntä puuskuttamaan katuvana.
Olin hänen ainoa matkakumppaninsa.
Ihan sama, vaikka hän olisi keksinyt minut.
Ja tehnyt minusta sivuhenkilön.
Minäkin kirjoitin itseni.
Hahmo oli huono.
Minulla ei ollut elämää.
Olin yksin, ilman rakkautta.
Runoilija taas kuvasi minut raivoisana,
tuulisena.
Kuolemani hän kuvasi merkittäväksi.
Poliisin arvoiseksi.
Se on hidas.
Kylmä.
Siinä on punaisia yksityiskohtia.
Musiikkia.
Eläimiä.
Puita.
Runoutta.
Tunnetko sinä hänet?
En.
Kyllä.
Tunnen minä hänet.
Hän on etsiväni.
Vainoajani.
Haamuni univormussa.
Uneksin hänestä ja hän minusta.
Hän katsoo minua ja tunnistaa selkäni.
Katso mitä kirjoitit, poliisi.
Kirjoitit lumen ja hevoset.
Kirjoitit minut.
Et tunne enää kylmyyttä.
Meidän pitää viedä hänet.
Jätetään muulikuskeille.
Tunnen hevosen sydämenlyönnit.
Ja omat sydämenlyöntini.
Eivät he minua tappaneet.
Isku päähän ei tappanut minua.
Hengittääkö hän? - Ei.
Monsieur Picasso, kertokaa hänestä.
Lähes kaksi vuotta
Neruda johti vastarintaliikettä maan alta.
Salainen poliisi seurasi häntä vuorille.
Mutta runoilija pääsi Andien yli.
Katosi lumeen, mutta laskeutui tänne.
M. Neruda, kirjoititteko pakonne aikana?
Anteeksi? - Pelkäättekö, että poliitikon uranne
syrjäyttää runoutenne?
En...
Ei minua pelota.
On vain niin, että...
Joskus tunnen, että jäädyn kinokseen.
Uneksin siitä.
Jäädytte kuoliaaksi? - Ei.
Minut ammutaan kuoliaaksi.
On eräs mies.
Mies, joka aikoo tappaa minut.
Seuraako hän teitä vieläkin? - Mahdollisesti.
Kuka hän on?
Poliisi, mademoiselle.
Ehkä hän tarkkailee nytkin meitä.
Kukaan ei saa tietää olemassaolostani.
Sano nimeni. Sano!
Sano nimeni.
Hänen nimensä oli Oscar.
Oscar Peluchonneau.
Sinä sanoit sen. - Peluchonneau.
Sanoit nimeni.
Kirjoittakaa ylös: Peluchonneau.
En ole sivuhenkilö.
Chilessä monia on vangittu,
kidutettu ja moni on maanpaossa.
Olen vain yksi monista.
Olen aina ollut vanki, kuten hekin.
Miksi hän ryhtyi tähän?
Kansansa takia.
Runoilija antoi heille sanat,
jotta he voisivat kuvata kovaa elämäänsä.
Niin heidän painajaisensa saivat merkityksen.
Siksi hän teki sen.
Antaakseen heille äänen.
He voivat siteerata häntä, jos historia polkee heitä.
Kukaan ei muista enää rakkausrunoja.
He muistavat vain vimmaiset runot,
joita on mahdoton tunnistaa.
Runot kuvitellusta tulevaisuudesta.
"Tänä yönä voin kirjoittaa surullisimmat säkeeni."
Neruda teki minusta ikuisen.
Hänen taiteensa herätti minut eloon.
Minut oli tehty paperista.
Nyt suonissani kiertää veri.
"Tänä yönä voin kirjoittaa surullisimmat säkeeni."
LOPPU
Suomennos: Sari Selander
Osa Andien maininkien runolainauksista
Pentti Saaritsan käännökseen pohjautuen
Saga Vera Oy, Oulu